Еміль Золя - Пастка
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Годі, моя мила, та біс із ним! — туркотіла пані Бош.
— Якби ви знали! Якби ви тільки знали! — нарешті зовсім тихо мовила вона. — Сьогодні зранку він відправив мене до ломбарду закласти хустку й мої сорочки, щоб заплатити за той екіпаж...
Жервеза заплакала. Згадка про ломбард відкрила перед нею увесь сенс тієї ранкової сцени, і в неї вирвалися ридання, що стискали горло. То були огидні хитрощі Аантьє, що стали для неї найболючішим ударом, сповнивши душу гірким розпачем. Сльози котилися по мокрому обличчі, і вона витирала їх мокрими руками — їй навіть на думку не спало дістати хустинку.
— Будьте розважливою, заспокойтеся, на вас дивляться, — повторювала пані Бош, яка метушилася біля неї. — Хіба ж можна так побиватися через якогось чоловіка!.. То, виходить, ви й досі його кохаєте, бідолашне дівча? Щойно сердилися на нього, а тепер, бач, плачете за ним, надриваючи серце. Господи, які ж ми дурні!
І далі заговорила геть по-материнському:
— Така гарненька жіночка, як ви! Куди таке годиться?.. Гадаю, тепер вам можна усе розповісти, чи не так? Отож, пам’ятаєте, коли я проходила попід вашим вікном, уже тоді я запідозрила щось недобре... Уявіть собі, що цієї ночі, коли поверталась Адель, я почула, як за нею крокував якийсь чоловік. Мені закортіло подивитися, хто б то міг бути, і я виглянула на сходи. Та особа була вже на третьому поверсі, проте я добре розгледіла сурдут пана Аантьє. Бош, що чергував сьогодні зранку, бачив, як він спокійно собі спускався... Певна річ, він був у Адель. У Віржіні тепер є полюбовник, до якого вона навідується двічі на тиждень. Хай там як, але це просто паскудство: у них тільки одна кімната й одне ліжко в алькові; навіть не уявляю, де Віржіні примостилася спати.
На мить вона замовкла, обернулася і продовжила приглушеним грубим голосом:
— Вона бачить, що ви плачете, й сміється з вас, негідниця. Голову даю на відруб: її прання — лише про людське око. Влаштувала тих двох, а сама прибігла сюди, щоб потім розказати їм, як ви казилися.
Жервеза опустила руки й роззирнулася навколо. Помітивши Віржіні, яка стояла серед трьох-чотирьох жінок, що тихо перемовлялися й пильно стежили за нею, Жервезу охопила несамовита лють. Витягнувши руки, вона почала шукати щось долі, крутнулася туди-сюди, тоді ступила кілька кроків, натрапила на повне відро, схопила його обіруч й вихлюпнула одним махом.
— От падлюка! — вигукнула довготелеса Віржіні.
Вона встигла відскочити назад, так що вода потрапила лише на черевики. Тим часом уся пральня, розтривожена плачем молодої жінки, почала збиватися в юрбу, щоб побачити бійку. Одні прачки, доїдаючи хліб, ставали на балії. Інші поприбігали з мильними руками й стали кружка.
— От падлюка! — повторила Віржіні. — Яка лиха година взяла цю біснувату?!
Жервеза завмерла зі скривленим обличчям, випнувши підборіддя, й мовчала, ще не призвичаївшись до паризької говірки. Віржіні не вмовкала:
— Подивіться тільки на неї! Ця погань вешталася скрізь по світу й, не маючи дванадцяти років, бути солдатською підстилкою, от і ногу там свою втратила... Згнила вона й відпала, нога її...
Усі почали сміятися. Віржіні, побачивши, що бере гору, випросталася, ступнула два кроки вперед і закричала ще голосніше:
— Ну, підійди лиш, і я завдам тобі добрячого бобу! Краще не заміряйся й не сікайся до нас... Я її добре знаю, цю шкуру! Хай тільки зачепить мене, то добряче отримає, ось побачите. Хай би хоч сказала, що я їй такого зробила... Чуєш, хвойдо, що я тобі зробила?
— Годі вам балакати, — затиналася Жервеза. — Ви добре знаєте... Учора ввечері мого чоловіка бачили... Зараз же замовкніть, бо я вас задушу.
— Її чоловіка! А вона молодець! Чоловік великої пані! Ніби в таких кривоногих бувають чоловіки! Якщо він тебе й кинув, то в цьому немає моєї вини. Не вкрала ж я його, далебі. Можете мене обшукати... Знаєш, що я тобі скажу? Ти отруювала цьому чоловікові життя! Він був занадто добрим до тебе... Нашийника часом у нього не було? Ніхто не бачив чоловіка цієї пані?.. Обіцяю винагороду...
Знову залунав сміх. Жервеза й далі тільки шепотіла майже нечутним голосом:
— Ви все знаєте, ви все знаєте... Це ваша сестра, я задушу її, вашу сестру...
— Ну-ну, піди причепися до моєї сестри, — вищирившись, відізвалася Віржіні. — То це моя сестра? Що ж, цілком можливо! Вона принадніша за тебе... Та яке мені діло! Не можна вже й спокійно попрати! Чуєш, дай мені спокій, годі вже цього всього!
Розпалена, сп’яніла від свого лихослів’я, Віржіні ніяк не могла заспокоїтись. Ударивши п’ять чи шість разів прачем, вона замовкла, а потім починала знову:
— Гаразд! Так, це моя сестра. Задоволена тепер?.. Вони кохають одне одного. Бачили б ви, як вони виціловуються!.. А тебе лишив з байстрюками! Гарненькими малятами з коростявими личками! Одне з них від солдата, чи не так? А ще трьох на той світ спровадила, бо хотіла менше бебехів тягти в дорогу... Це твій Лантьє нам усе розказав. О, він ще й не таке розповідав; як же ти йому остобісіла!
— Шльондра! Шльондра! Шльондра! — нестямно закричала Жервеза, затремтівши від люті.
Знову шукаючи щось долі, вона обернулася, знайшла тільки невелике цебро, взяла його спіднизу й вихлюпнула воду із синькою Віржіні в обличчя.
— От вража сила! Зіпсувала мені сукню! — вигукнула та із забарвленими синькою плечем і лівим рукавом. Ну, хляжнице, начувайся!
Віржіні, своєю чергою, схопила відро й вилила його на молоду жінку. Почалася страшенна колотнеча. Жінки бігали вздовж балій, хапали повні відра води, летіли назад і вивертали одна одній на голову. Кожен такий наскок супроводжувався гучним криком. Тепер уже й Жервеза почала відповідати.
— На, свинюко!.. Оце ти добре отримала! Остудити трохи свій зад!
— Ох ти ж відьмо! Ось тобі на брудну пику. Вмийся хоч раз у житті!
— Ну-ну, зараз я тебе вимочу, потіпахо!
— Ось іще одне!.. Прополощи свого рота й причепурися до нічного вартування на розі вулиці Бельом.
Потім вони почали наповнювати відра водою з кранів. Чекаючи, поки вони наберуться, жінки не припиняли лаятися. Спершу абияк вихлюпнуті відра ледве їх намочили. Але вони швидко набили руку. Першою відро прямо в обличчя отримала Віржіні — вода полилася їй за шию, потекла по спині, потрапила
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пастка», після закриття браузера.