Іен Меттью Морріс - Чому Захід панує - натепер
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Проте попри ці зусилля Цао запам'ятався здебільшого як чудовисько, що зруйнувало Хань (великою мірою через величезний роман чотирнадцятого сторіччя Оповідь про три королівства). У Пекінській опері двадцятого сторіччя роль Цао актори завжди грали у білих масках з очима, обведеними чорним, тобто зображували лиходія, що його авдиторія мала ненавидіти, а в 1990-і роки Цао увійшов у високі технології, стрибнувши на комп'ютерні екрани в ролі поганого хлопця у незліченних відеоіграх. Він перейшов на більші екрани як лиходій у телеверсії Оповіді (у вісімдесятьох чотирьох епізодах) та на найбільші екрани у найдорожчому фільмі, коли-небудь фінансованому в Азії (Битва біля Червоних скель, що коштувала 80 мільйонів доларів; перша частина побачила світ 2008 року під час Олімпійських ігор у Пекіні).
Погана репутація Цао пов'язана не з його власними вчинками, а з тим, що відбулося по його смерти. Після битви біля Червоних скель утворилася рівновага між трьома основними воєначальниками, і після 220 року, коли син Цао нарешті змусив імператора Сянь-ді зректися трону, країна розпалася на три королівства. Найсильнішою завжди була держава, що заснував Цао. 264 року вона розбила одного з суперників, перебрала назву династії Цзинь[185] і 280 року зібрала величезну армію та флот, що завершили поновне завоювання Китаю.
Протягом наступного десятиріччя післяханьський колапс видавався невеличкою аберацією, порівнянною, можливо, з тим, що відбувалося в західному осередку після 2200 чи 1750 року до н. е., коли кліматичні зміни, міграція та голод спричинили розпад держав, але практично не вплинули на суспільний розвиток. Проте скоро стало ясно, що падіння Хань насправді значно подібніше до занепаду західного осередку близько 1200 року до н. е., з величезними довготерміновими наслідками.
Військові перемоги могли звести число живих полководців до одного, але не могли змінити задавнених проблем Китаю. Аристократія залишалася сильною й швидко підточувала військові колонії та систему ранжування за здібностями, що ввів Цао. Епідемії лютували далі, а Холодний період темної епохи ускладнював життя не лише селян в долині Хуанхе, а й гуну та цян. Від 265 до 287 року в імперії Цзинь оселилися чверть мільйона центральноазійців. Часом Цзинь вітала додатковий людський потенціял, в інші часи владоможці просто не могли цьому протидіяти.
У такому контексті дрібниці на кшталт любовного життя імператора могли набути величезної ваги. Імператор Цзинь досить необачно зачав двадцятьох сімох синів, і коли 289 року він помер, деякі з них найняли найдикіших кочівників, яких лише могли знайти, щоб воювати один з одним. Кочівники не були дурнями й швидко усвідомили, що не треба погоджуватися на запропоновану платню, бо можна вимагати стільки, скільки вони хочуть. Коли провідник гуну 304 року не дістав бажаної ціни, він підігрів ситуацію, оголосивши, що започатковує нове королівство. Цзинь все одно не задовольнила його запитів, тоді його син 311 року спалив Лоян, сплюндрував родинні поховання династії Цзинь, взяв імператора в полон і примусив його подавати вино на бенкетах. Знов не отримавши належної, на їхню думку, частки здобичі, гуну 316 року зруйнували ще й Чанань і захопили нового імператора Цзинь, примусивши цього бранця не лише подавати вино, а ще й мити посуд. Коли через кілька місяців гра їм набридла, гуну вбили його та його родичів.
Держава Цзинь занепадала. Банди гуну та цян, на свій розсуд, плюндрували північний Китай, а двір Цзинь, разом з мільйоном послідовників в обозі, втік до Цзянькана (теперішній Нанкін) на річці Янцзи. Північні землі, що вони полишили, були домівкою деяких течій землеробства, найрозвиненіших у світі, але під спільним ударом високої смертности (коли туди дійшли епідемії) та високої еміграції багато що здичавіло. Це задовольняло кочівників, що саме тоді прийшли зі степів, але для залишків сільських громад це означало, що знов підніс голову голод. У щасливіші дні місцеві володарі чи держава прийшли б на допомогу, але тепер допомогти не було кому. Біда стала нестерпною, коли налетіли хмари сарани й знищили все, що в селян ще лишалося. Нові епідемії, що їх принесли, можливо, мігранти зі степів, додали лиха ослаблому населенню. Віспа, можливо, вперше з'явилася в Китаї 317 року, наступного року після пожеж у Чанані.
Війни, що їх вели гуну та цян на цьому спустошеному ландшафті, були схожі радше на велетенські набіги по рабів, аніж на протиборство сильнопорядкових держав. Володарі оточували десятки тисяч селян і гнали їх на території навколо нових столиць, де невільники орали поля й годували армію професійних кавалеристів. Тим часом вершники імпортували зі степів нову зброю — добрі сідла, стремена та більших коней, що могли пастися, не знімаючи панцерів та маючи в сідлах запанцерованих лицарів. Порівняно з ними використання піших вояків виявилося застарілим. Китайські аристократи, що не втекли на південь, подалися на пагорби, а їхні залежні селяни скупчувалися за величезними частоколами, що давали єдиний прихисток від мародерів верхи на конях.
Нові держави, що формувалися в північному Китаї (китайські історики презирливо називали їх "Шістнадцять королівств п'яти варварів"), були дуже нестабільні. 350 року, наприклад, одна держава вибухнула оргією етнічних чисток, коли корінні китайці вирізали внутрішньоазійців. В офіційній династійній історії записано: "Мертвих було понад двісті тисяч. Поза міськими стінами шакали, вовки та дикі собаки жерли трупи, що лежали купами"[186]. До утвореного владного вакууму ринули інші провідники. Близько 383 року один лорд протягом короткого часу видавався здатним об'єднати весь Китай, але, коли він замкнувся у Цзянькані, на позір незначний програш перетворився на панічну втечу й близько 385 року вся його держава припинила існування.
Втікачі, що посунули на південь від зруйнованого Чананя, 317 року заснували в Цзянькані державу "Східна Цзинь"[187]. На відміну від бандитських королівств північного Китаю, ця держава хвалилася розкішним освіченим двором зі складним етикетом і підтримувала вигляд того, як має жити китайська королівська влада. Вона відряджала послів до Японії та Індокитаю, творила величну літературу та мистецтво і, що найдивовижніше, проіснувала протягом сторіччя.
Проте попри
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чому Захід панує - натепер», після закриття браузера.