Туве Маріка Янссон - Комета прилітає
![](/uploads/posts/books/2/4/8/5/kometa-prilitaye-tuve-marika-jansson.jpg)
- Жанр: Книги для дітей
- Автор: Туве Маріка Янссон
Знаменита фінська казкарка Туве Янсон подарувала нам чарівний світ, який полонив і дітей, і дорослих. У ньому зворушлива дружба і любов допомагають маленьким героям долати найскладніші випробування та небезпеки — навіть такі невідворотні, як комета, що наближається, загрожуючи всьому живому.
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Туве ЯНСОН
КОМЕТА ПРИЛІТАЄ
Повість
Тoгo ж ранку, коли Тато Мумі-троля завершив спорудження містка через річку, крихітне звірятко Чмих зробило відкриття. Чмих знайшов цілком нову незнану стежину. Вона в’юнко вповзала до лісу у його найтемнішу гущавину. Чмих стояв і довго дивився їй услід.
«Треба розповісти про це Мумі-тролеві, — подумав він. — Разом розвідаємо новий шлях, бо на власний страх і ризик я цього робити не буду».
Він склав дві гілочки навхрест, щоб залишити мітку, і щодуху погнав додому. Долина, в якій вони мешкали, була дуже гарною. Її населяли щасливі маленькі істоти та великі зелені дерева. Левадами протікала Річка, робила закрут навколо блакитного будиночка Мумі-тролів і бігла собі далі, в інші долини, де також мешкали маленькі істоти, дивуючись, звідкіля це вона береться.
«Дивна річ — дороги та річки, — міркував собі Чмих, — дивишся їм услід — і відразу страшенно кортить опинитися деінде, піти за ними, аби побачити, де вони закінчуються…»
Мумі-троль саме прилаштовував гойданку, коли Чмих повернувся додому.
— Привіт! — гукнув Чмих. — Я знайшов цілком незнану стежину. Вона видається небезпечною.
— Наскільки небезпечною? — поцікавився Мумі-троль.
— Я б сказав, жахливо небезпечною, — поважно відказав Чмих.
— Що ж, беремо зі собою канапки, — вирішив Мумі-троль. — І морс.
Він підійшов до вікна кухні:
— Послухай, мамо. Ми сьогодні не обідатимемо вдома.
— Он як! Чудово.
Вона спакувала перекуску до кошика, що стояв біля кухонного столу. Потім зачерпнула з однієї бляшанки жменьку карамельок, а з іншої досягла два яблука, ще доклала в кошик чотири маленькі учорашні ковбаски та пляшку домашнього морсу, який завжди стояв наготові на полиці над плитою.
— Супер! — зрадів Мумі-троль. — Бувай, мамо. Не знаю, коли повернемося.
— Бувайте! — відповіла мама.
Мумі-троль та Чмих проминули сад, попростували угору левадами, де закінчувалася Долина і починалося узлісся темного пралісу, в якому вони ще ніколи не бували. Там поставили кошика на землю й озирнулися на Долину. Хатинка Мумі-тролів видавалася звідси цяточкою, а річка — вузькою зеленою стрічкою. Гойданки зовсім не було видно.
— Так далеко від мами ти ще ніколи не відходив, — зауважив Чмих. — Лише я тут бував, до того ж, зовсім сам. Зараз побачиш мій новий шлях, я його віднайшов!
Він понишпорив довкола, понюшкував повітря, почмихав носом, задерши догори мордочку, визначив точку сонцестояння, пороззирався на всі боки, аж врешті скрикнув:
— Ось! Знайшов! То як? Що скажеш? Бачиш, яка небезпечна дорога! Ти йди попереду!
Мумі-троль дуже сторожко увійшов до зеленої гущавини. Навколо німувала тиша.
— Дивися на всі боки, чи не чигає десь небезпека, — прошепотів Чмих.
— Я не можу одночасно роззиратися на всі боки, — запротестував Мумі-троль. — Ти пильнуй ззаду — мені важко буде ще й тил прикривати.
— О, ні-ні, тільки не ззаду, — злякано зажебонів Чмих. — Ворог позаду набагато страшніший, ніж той, що виходить назустріч. Це вже ти бери на свою відповідальність!
— То йди ти попереду!
— Я й попереду йти не хочу! — упирався Чмих. — Може, підемо пліч-о-пліч?
Отак, ступаючи удвох, заходили вони все далі й далі у хащі. Ліс ставав чимраз зеленішим і темнішим, стежка в’юнилася то вгору, то вниз, ставала все вужчою, аж доки зовсім зникла — лише мох та папороть.
— Стежка мусить кудись вести, — мовив Мумі-троль. — Щось тут не так. Вона не може отак просто собі урватися.
Він ступив кілька кроків у мох.
— А якщо ми ніколи не знайдемо дороги додому?
— Помовч! — цитьнув на нього Мумі-троль. — Чуєш?
Десь здалеку з-за дерев до них долинав слабкий шелест. Мумі-троль ступив ще кілька кроків, задер носа і принюхався. Вітер приніс вологу і приємні пахощі.
— Це море! — вигукнув Мумі-троль і щодуху побіг через ліс, бо понад усе на світі любив купатися.
— Зачекай! — заволав Чмих. — Не покидай мене самого!
Та Мумі-троль спинився лише тоді, коли перед ним постало море. Він сів на пісок і захоплено задивився, як на берег одна по одній накочуються хвилі з білими баранцями на гребенях.
Невдовзі з лісу вибіг Чмих і гепнувся на пісок поряд.
— Ти втік від мене! Покинув мене напризволяще!
— Я страшенно зрадів! — виправдовувався Мумі-троль. — Я знав, що у нас є Долина, річка і гори, але навіть не здогадувався про море. Глянь, які хвилі!
— Холодні і непривітні! — буркнув Чмих. — Стрибнеш у воду й намокнеш, гойдатимешся — знудить.
— Тобі не подобається пірнати? — здивувався Мумі-троль. — Умієш пірнати з розплющеними очима?
— Умію, але не хочу, — вперся на своєму Чмих.
Мумі-троль підвівся з піску і рушив до води.
— Не забувай, що сам несеш за себе відповідальність! — гукнув йому навздогін Чмих. — Не знати, хто тобі в глибіні трапиться!
Мумі-троль не вагаючись пірнув у велику пронизану сонячними променями хвилю. Спершу перед його очима миготіли лише зелені бульбашки світла, а потім він побачив ліс водоростей, що вигойдувалися на піщаному дні. Пісок був ніби гарно причесаний, прикрашений мушлями, рожевими всередині і білими зовні. Далі, перед чорною дірою, дно якої губилося у безодні, вода ставала темнішою. Мумі-троль повернув назад, плигнув на гребінь хвилі, і вона винесла його на прибережну рінь.
Над морем сидів Чмих і волав про допомогу.
— Я вже думав, що ти потонув! — закричав Чмих. — Або що тебе зжерла акула! Що б я робив без тебе?
— Не мели дурниць! — урвав його Мумі-троль. — Море — моя стихія. Доки я плавав у морських глибинах, в мене з’явилася чудова думка, але це — таємниця.
— Яка завелика? — запалився Чмих. — «Хай земля западеться піді мною» — така?
Мумі-троль кивнув головою.
— Хай земля западеться піді мною, — забубонів Чмих. — Нехай грифи рознесуть по світу мої білі кості, ніколи не бачити мені морозива, якщо зраджу таємницю таємниць! То що?
— Я стану шукачем перлів! — урочисто проголосив Мумі-троль. — І ховатиму свої перли у скрині. Усі білі камінці — перлини. Ті, що дуже білі і дуже круглі.
— Я також хочу бути шукачем перлів! — підхопив ідею Чмих. — Збиратиму на березі. Он скільки їх тут, білих і круглих.
— Ти не розумієш, — терпляче пояснював Мумі-троль. — Камінці лише тоді стають перлами, коли вони під водою. Бувай тим часом! — і він знову пірнув у хвилю.
— То ким же я тоді стану?! — гукнув Чмих услід.
— Шукачем скрині для добувача перлів, чим зле? — відповів Мумі-троль, зникаючи у морі.
Чмих поволі побрів уздовж берега.
— Він завжди обирає собі цікавіше, — насуплено бурмотів Чмих. — А все тому, що я такий маленький.
Час від часу Чмих роззирався у пошуку скрині, але скринь ніде не було. Лише водорості та кілька уламків дощок. Пустельний берег простягався
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Комета прилітає», після закриття браузера.