Володимир Костянтинович Пузій - Місто Тисячі Дверей
![](/uploads/posts/books/1/6/5/1/misto-tisjachi-dverej-volodimir-kostjantinovich-puzij.jpg)
- Жанр: Книги для дітей
- Автор: Володимир Костянтинович Пузій
Мріяти не заборониш. Люди завжди про щось мріють — один хоче слави, інший — багатства, хтось прагне врятувати світ, а хтось — розгадати надзвичайну таємницю. Всім хочеться, аби мрії здійснилися. І ніхто не замислюється, до яких наслідків це може призвести...
Мрії збуваються. Бажаєте зазирнути за малюнок — будь ласка, у вас є можливість це зробити. Але чи зрадієте ви, потрапивши до цього таємничого і загадкового світу — адже там існує свій порядок і свої господарі... Чи не злякаєтесь небезпеки, яка чигає за привабливою обкладинкою? Ні?
Ви впевнені? Тоді швидше перегортайте сторінку!
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Володимир Арєнєв. Місто тисячі дверей
(Повість для дітей від 10 до 110 років, великих і малих)
Юрію Нікітінському, моєму співавтору по «Книгожеру». Шкода, що не вдалося і цю книжку написати вдвох.
Від оповідача
Не знаю, як ваш, а мій письмовий стіл уже давно потребує добрячого прибирання. Раніше я складав туди зошити з казками, але потім у мене вдома з’явився комп'ютер і під хвацький марш клавіш слова з казок вишикувалися стрункими лавами і рушили у його нутрощі. Там вони тепер і живуть.
А стіл? Його шухляди досі переповнені всілякими важливими речами, які мені, можливо, і не знадобляться, а можливо...
Клаптики аркушів із кумедними мармизками і рядками — чи не перетворяться вони однієї дощової або снігової днини на нову історію? Адже ви знаєте, у такі дні нові історії так і просяться, щоб їх розповіли.
Ще у шухлядах багато малюнків на звичайних альбомних аркушах. Не скажеш, що всі вони вдалі, ці малюнки, але деякі з них дорогі мені з інших причин.
А надто оцей. Ніби нічого особливого: просто паркан (напевно, шкільний), біля таких зазвичай будують гаражі. Навіть видно тінь від гаража, вона лягла з краю малюнка, наче морська хвиля, яка завмерла, не вирішивши остаточно, зупинитися їй чи покотитися далі. Внизу — кущики засохлої трави, самотня, вже посивіла кульбабка, на неї присіла відпочити бджола.
І — Двері. Не гаражні, ні! Та й узагалі вони начебто незвідси: дерев’яні, вгорі напівкруглі, з різьбленою ручкою. Я люблю такі двері, вони випромінюють таємничу музику, самим своїм існуванням вони обіцяють диво, навіть коли зачинені. Особливо коли зачинені.
Але ці двері намальовані прочиненими.
Та придивіться уважніше: в отворі дверей біліє чистий аркуш. Той, хто малював все це, мабуть, так і не вирішив, що повинно бути там, за дверима.
А можливо, він зробив це навмисно?
Я вже не згадаю. Я знаю, що це мій малюнок, проте надто давно це було, надто багато всього сталося за ці роки. А знайшов я його недавно. У місті вже третій день поспіль ллє дощ, а в такі дні — пам’ятаєте? — голоси нерозказаних історій промовляють до нас особливо виразно.
Я знайшов цей малюнок учора, коли вирішив дати лад своєму письмовому столу. Мабуть, дам я йому спокій — інакше історії з його шухляд не облишать мене.
За вікном досі дощить. Але все це — умовності. Подивіться на малюнок — там літо, яке лише почалося, пригоди, які тільки й чекають, щоб трапитися...
Не ввічливо довго примушувати їх чекати, чи не так?
Частина перша.
Один, у чужому міcті
Розділ перший,
у якому Фімка Бусел ховається за гаражами і знаходить Двері
...Узагалі-то, ховатися можна було тільки на території школи — такі правила. Та саме тому їх і порушували. Вважалося найбільшим шиком утекти буквально з-під носа від того, хто водив, причаїтися десь біля паркана, а потім пролізти крізь діру на вулицю — але так, щоб почули! щоб почали шукати!! щоб погналися!!! — і потім сховатися десь на тому боці. З вулиці до самого шкільного паркану підходили гаражі, й саме у їхньому лабіринті ховався утікач. Той, хто водив, мав два варіанти: або гукнути «це не за правилами», або продовжити погоню. Перший варіант ніхто ніколи не використовував.
Фімка Бусел, від учора — вже не якийсь там малюк-чотирикласник, а учень майбутнього 5-Б! — завмер біля заповітної дірки в паркані. Треба було наважуватися.
Фімці ще жодного разу не вдалося сховатися так, щоб його не знайшли. Той випадок, коли водив короткозорий Вітько на прізвисько Акваланг, — не береться до уваги. Вітько тоді взагалі нікого не знайшов.
— Тра-та-та за Емку! — заволав хтось на спортмайданчику, зовсім поруч.
«Отакої, навіть Солдатова знайшли! — Бусел тужливо подивився на безхмарне травневе небо. — Перший день канікул. Ну, давай, товстуне! Зроби їх!»
Він щосили наступив на гілку, аби та хруснула як слід, а потім стрибнув у діру. Вірніше, пропхався крізь неї. Фімка з дитинства був дуже тлустим хлопчиком, і це створювало масу незручностей, що її можна порівняти хіба з вагою самого Фімки.
Позаду радісно тупотів Васько Аверинцев. Цей свого не пропустить!
Давай, товстуне!
Цю місцинку Фіма підшукав заздалегідь. Тут прохід між гаражами вигинався хвацьким ієрогліфом, у якому навіть давньогрецький людинобик Мінотавр заблукав би. Мінотавра вони проходили на позакласному читанні, і зараз, продираючись між гарячими від сонця металевими боками гаражів, Фімка уявляв себе водночас цим чудовиськом і його переможцем. Два в одному, сюрприз для зануди Аверинцева.
Той, до речі, не відставав, чутно було, як він теж гасає десь між гаражів.
«От гад! — з досадою подумав Фімка. — Адже вирахує, точно вирахує».
Бігти далі сил не залишалося, хлопчик зупинився, щоб відсапатися. Тупотіння наближалося.
Тільки тепер Фімка побачив, що опинився в глухому куті. Щоправда, ліворуч між гаражем і шкільним парканом чорнів невеличкий прохід — але в тім-то й річ, що невеличкий!
Проте день сьогодні був незвичайний, і Фімка не збирався так просто здаватися. З сумом згадуючи мультик про Вінні-Пуха, він буквально продерся між гаражем і парканом.
І, звичайно, застряг.
Він повернув голову, щоб подивитися і чи далеко ще до кутка — там щілина була більшою, можна було обійти Аверинцева за гаражем і втекти від нього. Так от: Фімка повернув голову і побачив двері.
Ті, що снилися йому цілий тиждень поспіль!
Невисокі, точно на Фімчин зріст, двері вперше завітали до його снів однієї дощової ночі. Тоді ще градом позбивало на подвір’ї гілки з дерев, і вранці вся вулиця була вкрита зірваним листям. Та хоча тієї ночі гриміло сильно, Фімка жодного разу не прокинувся. Йому снилися двері. Точніше — Двері.
Він давно вже мріяв
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Місто Тисячі Дверей», після закриття браузера.